IEGULDĪJUMS TAVĀ NĀKOTNĒ

Anda Kuduma

autora vai autoru grupas vārds, uzvārds

Marksistiskā literatūrkritika un tās izmantojums daiļdarbu tekstu

analīzē

Materiāls izstrādāts

ESF Darbības programmas 2007. - 2013.gadam „Cilvēkresursi un nodarbinātība” prioritātes 1.2. „Izglītība un prasmes”

pasākuma 1.2.1.„Profesionālās izglītības un vispārējo prasmju attīstība” aktivitātes 1.2.1.2. „Vispārējo zināšanu un prasmju uzlabošana” apakšaktivitātes 1.2.1.1.2. „Profesionālajā izglītībā iesaistīto pedagogu kompetences paaugstināšana”

Latvijas Universitātes realizētā projekta

„Profesionālajā izglītībā iesaistīto vispārizglītojošo mācību priekšmetu pedagogu kompetences paaugstināšana”

(Vienošanās Nr.2009/0274/1DP/1.2.1.1.2/09/IPIA/VIAA/003, LU reģistrācijas Nr.ESS2009/88) īstenošanai.

Rīga 2010

Marksistiskā literatūrkritika un tās izmantojums daiļdarbu tekstu analīzē

Mērķis

Izstrādātais atbalsta materiāls paredzēts literatūrteorētisko jautājumu aktualizēšanai vidusskolas posmā, lai sniegtu padziļinātu ieskatu, kā daiļdarbu tekstu uztverē, analīzē un interpretācijā var palīdzēt atsevišķas mūsdienās aktuālo literatūrkritisko skolu pieejas. Ar marksiskās kritikas pieeju produktīvi ir skatīt tekstus, kas tapuši aktīvajos padomju gados, īpaši to agrīnajā periodā (1945 – 1955).

Marksistiskā literatūras teorijas un kritikas rašanās cēloņi attīstības posmi

Marksistiskā literatūras teorija un kritika ir plašs un daudzveidīgs virziens  literatūras teorijā un  kritikā, kas pamatā balstās  marksisma ideoloģijā un filozofijā, tā politiskajās un ekonomiskajās teorijās. Marksistiskās literatūras kritikas aizsākumi meklējami 19. gadsimtā marksisma pamatlicēju  Kārļa Marksa (Karl Heinrich Marx;

1818 – 1883) un  Frīdriha Engelsa (Friedrich Engels; 1820 –1895) darbos. Šādas inspirācijas pamatā izriet no K.Marksa apjomīgākā un nozīmīgākā sacerējuma “Kapitāls” (3 daļas, 1867 – 1894; latviešu valodā tiek izdots 1951.gadā.), kura virsideja balstās viedoklī par iespēju cilvēkam atkal kļūt cilvēkam, atjaunojoties sociālajam taisnīgumam. F.Engelss, kurš pēc Marksa nāves palīdzēja sakārtot un izdot „Kapitāla” 3.daļu, šo apjomīgo sacerējumu nosauc par „strādnieka Bībeli”. Vācu mūsdienu filozofs un publicists Roberts Cimmers (Robert Zimmer; 1953) uzsver, ka K.Marksa „Kapitālā” aiz ekonomiskajām analīzēm slēpjas filozofiska aizstāvības runa patiesajai vērtībai un cieņai pret cilvēku, kuram tiesības savu darbu likt radošo spēku rīcībā, nevis iztirgot tirgū kā preci (Cimmers 2007: 187).

K. Marksa teorētiski filozofisko uzskatu attīstība

Markss savus uzskatus balsta ietekmīgākā vācu  filozofa Georga Vilhelma Frīdriha Hēgeļa (Georg Wilhelm Friedrich Hegel;  1770 –  1831) jaunajā pieejā sociālajai filozofijai. Abu domātāju uzskatu paralēles konstatējamas viedoklī, ka pie vēstures apvāršņa redzams stāvoklis, kurā cilvēks atkal atradīs „pats sevi” (Cimmers 2007: 172) un šo stāvokli cilvēks radīs pats. Tas izriet no hēgeliskās pozīcijas, ka cilvēces vēsture nozīmē likumsakarīgu sevis apzināšanas un prāta pielietošanas procesu. Līdz ar to var teikt, ka „sociālais jautājums” ir kļuvis par filozofijas un arī literatūras un visas kultūras tēmu.

Marksa domas no Hēgeļa uzskatiem atšķiras secinājumā, ka ne jau „apziņa” nosaka „esamību”, bet gan otrādi, „esamība” nosaka „apziņu”. Markss tādējādi kļuva par „materiālistu filozofijā, uzskatot, ka ir nostādījis Hēgeli „no galvas uz kājām” (Cimmers 2007: 174).

K.Markss izpaužas arī kā apdāvināts polemizētājs un lietpratīgs stilists, kurš pārsteidz lasītāju ar uzskatāmiem tēliem un literatūras citātiem. Markss izkristalizē proletariāta un proletārieša jēdzienu, kas ir jauns tips vēsturē, tā beztiesisko un grūto situāciju kapitālisma straujās attīstības apstākļos, tā vajadzības un perspektīvas jaunas taisnīgas nākotnes redzējumos. Galvenais secinājums, ka kapitālisms kā sistēma ir sevi izsmēlusi, nav reformējama, bet ir sagatavojusi augsni nopietnām pārmaiņām ne tikai sociālajā sfērā, bet visā cilvēces domāšanā un visplašākajās dzīves izpausmēs.

1.    attēls

Pēc Kārļa Marksa nāves 1883. gadā daudzas politiskās grupas un partijas visā pasaulē pārņēma daudzas marksisma atziņas, kā teorētisko bāzi savās politiskajās darbībās, kas bieži izvērtās dramatiski atšķirīgas un konfliktējošas ar marksisma principiem. Marksistu šķelšanās un komunistiskā  Oktobra revolūcija Krievijā 1917.gadā deva stimulu komunisma atbalstītājiem izveidot savas partijas, kuru darbība aktualizēja austrumvalstu kreisi orientēta bloka izveidi ap Padomju Savienību apmēram 50 gadu garumā. Ar šo pieeju literatūras un kultūras procesu izpratnē skaidrāka kļūst minēto procesu pretrunīgā iedaba, jo marksisma klasiskās teorijas šajā laikā variētas un

transformētas,    dažkārt    pat    izkropļotas,    tādēļ   var    runāt    par    rietumu    un    austrumu

marksisma attīstības ceļiem (skat. 2.attēlu).

Marksistisko teoriju attīstība 20. gadsimtā

Reformistu marksisms (vēlāk zināms kā  sociāldemokrātija) pāreja uz sociālismu var notikt ar pastāvošās buržuāzijas ierobežošanu

Komunistu marksisms pāreja uz sociālu sabiedrību ir

iespējama tikai ar revolūcijas palīdzību, vadošā loma tika ierādīta stingri organizētai komunistiskai partijai

2.    attēls

Marksistiskās kritikas attieksme pret kultūras procesiem un literāru tekstu

Marksisma kritikas mērķis – pilnīgāk izskaidrot literāru darbu, un tas nozīmē uzmanīgu attieksmi pret literatūras formām, stiliem un nozīmēm, aptvert tos kā noteiktas vēsturiskas situācijas produktus. Daudzi domātāji pirms Marksa ir vērtējuši literārus tekstus saistībā ar vēsturiskajiem apstākļiem, kuri tos radījuši (G.V.F.Hēgelis u.c), taču marksistiskās kritikas oriģinalitāte slēpjas nevis vēsturiskajā pieejā literatūrai, bet revolucionārajā izpratnē par vēsturi kā tādu.

Marksistu izpratnē teksti pieder virsstruktūrai, kuru nosaka ekonomiskā bāze (“patiesās ražošanas attiecības”). Interpretēt kultūras produktus nozīmē atvedināt tos uz

ekonomisko bāzi. Tādēļ būtisks ir daiļdarba satura un formas attiecību jautājums šādā situācijā. Marksistu kritika redz formu un saturu kā dialektiski saistītus un tomēr galu galā grib aizstāvēt uzskatu, ka saturs ir pārāks un nosaka formu. Te domas dalās un izvēršas asa polemika rietumu un austrumu marksistu starpā, atšķirīgi viedokļi figurē arī daudz liberālākā rietumu marksisma teorētiķu uzskatos. (skat. 3.attēlu).

No draudiem vulgarizēt un socioloģizēt literatūru brīdina ungāru marksists un literatūrkritiķis Ģerģs Lukāčs (Georg Lukacs; 1885–1971), kurš nereti tiek uzskatīts par 20.gs. rietumu marksistiskās tradīcijas aizsācēju, kas, pamatā pievēršoties saturam, uzskatīja, ka literāri darbi, pat ja autors to neapzinās, atspoguļo politiskās un sociālās struktūras, pretrunas, konfliktus, kādi pastāv sabiedrībā un laikā, kad darbs tiek radīts, tādēļ īstās ideoloģijas nesējas mākslā ir tieši paša mākslas darba formas, vairāk nekā abstrahējamais saturs.

Ar šo pieeju literatūras uztverē un izpētē iespējams aktualizēt vienu no būtiskākajiem jautājumiem – cik lielā mērā literatūra ir estētisks objekts un produkts, kuram, pēc,

Imanuela   Kanta   (Immanuel   Kant;    1724   –    1804)   un   citu   teorētiķu   domām,   piemīt

„mērķtiecīgums	bez	mērķa”	Runājot par diskursu, būtiski akceptēt  diskursa analīzes		
								
(Kalers  2007:  45), mērķis ir pats	metodi  –   vēstures  pētīšanas  metodi  –  kurā  koncentrējas		
mākslas	darbs,	bauda,	ko	uz    centieniem    atbildēt    uz    jautājumiem    par    sociālo		
				sabiedrības   praksi,   kas   nosaka   rīcību.   Diskurss   tiek		
								
iespējams  gūt  no  tā,  nevis  kāds	saistīts  ar  varas  jēdzienu  –  tas  pats  par  sevi  ir  varas		
	pilns,   jo   tas   ir   veidojošs,   ražojošs.   Bet   diskurss   nav		
								
ārējs  mērķis.  Un  cik  lielā  mērā	represīvs,   tas   neuzspiež   noteiktu   domāšanu,   bet   gan		
								
literatūra	pilda	ideoloģiska	veido  cilvēku  diskursa  ietvaros.  Diskursi  ir  daudz  un		
			dažādi, un tie konkurē savā starpā.		
								
instrumenta	funkcijas,	kas			
vilina	lasītājus		pieņemt			

sabiedrības hierarhisko kārtību vēsturiskā diskursā un uztverama kā sociāla prakse.

Marksistiskās kritikas atšķirīgie viedokļi par daiļdarba un ideoloģijas attiecībām

Mākslinieciskā forma ir tikai mākslīgs	Marksisma kritika nav tikai literatūras	Tiek nošķirta tā dēvētā „ilūzija”(ar to	
veidojums, kas no ārpuses uztiepts	socioloģija, kas apskata tikai to, kā	domāta galvenokārt ideoloģija) un	
pašas vēstures haotiskajam saturam.	literāri teksti nokļūst līdz	„fikcija”. Piešķirot ideoloģijai skaidru	
Literatūra ir pilnībā atkarīga no	publicēšanai, un pēta, vai tajos ir	formu, ievietojot to zināmos	
ekonomiskajiem faktoriem un	pieminēta strādnieku	izdomātos rāmjos, māksla ir spējīga	
rakstnieka radošā darbība ir viņa	šķira/proletariāts. Tā balstās uzskatā,	no tās distancēties, tā atklājot mums	
šķiriskās piederības izpausme. Saturs	ka zemapziņa determinē apziņu, un	šīs ideoloģijas ierobežojumus. Šādā	
tiek tieši attiecināts uz šķiru cīņu vai	izskaidro, kā savukārt  ideoloģija	veidā, māksla dod ieguldījumu  mūsu	
ekonomiku, paustās idejas  palīdz	determinē subjektu. Strukturālās	atbrīvošanā no ideoloģiskās ilūzijas.	
leģitimizēt dominējošās grupas	psihoanalīzes shēmā  tiek ielikta		
politisko varu.	marksisma versija par indivīda	(franču filozofs Pjērs Mašerē (Pierre	
	determināciju sociālo kategoriju	Macherey; 1938))	
(Valerjans Pereverzevs (Валериан	ietekmē.		
Переверзев, 1882 – 1969)			

(franču filozofs Luijs Altisērs (Louis Althusser; 1919 – 2001))

3.attēls

Atbilžu meklējumi uz šo diskutablo jautājumu saskaras ar visnotaļ strīdīgiem argumentiem, ierosina polemiku. Izkristalizējas diva veida apgalvojumi – ka literatūra ir ideoloģijas ierocis un ka literatūra ir tās sagraušanas rīks (Kalers 2007: 51).

Precīzs un zīmīgs ir Dž. Kalera uz literatūru attiecinātais salīdzinājums – „literatūra ir kultūras troksnis, bet vienlaikus arī informācija par to, kas ieved lasītāju jēgas problēmu laukā. Zinātne dod mums jēdzieniskas zināšanas par situāciju, bet māksla sniedz mums šīs situācijas pieredzi, un tas ir ekvivalents ideoloģijai. Bet, to darot, māksla mums atļauj „redzēt” šīs ideoloģijas raksturu, tādējādi tuvinot mūs pilnīgai ideoloģijas izpratnei.

Iepriekš aplūkotie marksistiskās teorijas attīstības un literāro teksta skatījuma aspekti ļauj skolēniem dziļāk un precīzāk izprast kultūras, mākslas un literatūras attīstības

procesus 20.gs. 2.pusē Latvijā, tā saucamajā padomju periodā. Izprast apstākļus, kas noteikuši aktīvu pieprasījuma/piedāvājuma attiecību modeļa izveidi padomju laika literatūrā, īpaši pirmajā pēckara desmitgadē (1945 – 1955), kuru apmierina un ar saviem sacerējumiem apliecina arī virkne vairāk vai mazāk talantīgu latviešu rakstnieku un dzejnieku, kuru daiļrade turpinās vai tikai veidojas padomju gados.

Marksistiskās kritikas metode var palīdzēt labāk izprast un izvērtēt šajā laikā tapušos literāros tekstus. Kā piemērs šādai pieejai literāru tekstu analīzē tiek piedāvāts ieskats Mirdzas Ķempes dzejas interpretācijā marksisma literatūrkritikas skatījumā.

PDF to Word